Иван Давидков
Дневник 1980 г.

chitanka.info

1980 г.

8 януари

Вчера беше Ивановден. Дойдоха гости у дома. Седяхме до късно вечерта, разговаряхме, показах им някои нови картини. Валеше сняг, гостите бяха мои стари приятели и аз трябваше да се радвам — и на празника, и на подаръците, които ми донесоха: един чудесен албум на Ороско, плочи на мои любими композитори, а усещах, че съм тъжен. Спомнях си някогашни празнувания на тоя ден в моето детство — дебелите преспи, замръзналите бродове на Огоста, военната музика, която свиреше до воденицата, спомних си за мъжете, навили на нозете си овчи кожи, които просичаха ледовете на воденичната вада, спомних си за насядалите в колите сред брода селяни, които пиеха греяна ракия, закусваха поръсено с червен пипер зеле и седяло в туршия грозде, подвикваха весело и стреляха с ловджийски пушки към раздвиженото от бавно кръжащите снежинки небе. Тогава аз се радвах и на посветващата с басовете си военна музика, и на врабците, които излитаха над тополите, сепнати от изстрелите, и на гостите, които идваха у дома — със скреж по веждите, с тояжка, за да се бранят от кучетата, с някакъв дребен подарък: ябълка, шепа сушени сливи или студена монетка, пусната в шепата ми от някой мустакат, далечен мой сродник, комуто трябваше да целуна с благодарност ръката…

Аз отдавна изгубих чувството да се радвам. Може би това стана след смъртта на баща ми. А и атмосферата на ония празници изчезна заедно с младите години на нашия живот. Сега, петдесет и тригодишен, връстник на ония, които газеха в димящата от студа река и стреляха към небето със старите ловджийски пушки, си мисля: дали те наистина се радваха дълбоко, с цялото си сърце или така ги виждаха детските ми очи, които даряваха радостта си на всичко, до което се докосваха? Тогава хората живееха по-бедно, оскъден беше залъкът им, но времето не ги пришпорваше така безмилостно. И те имаха празници на душата си.

Ние сме изгубили своите празници на простата човешка радост. С какво ги заменихме?

11 януари

Срещу Нова година купих от пазара в Красно село едно дряново клонче — съвсем скромно в сравнение с натруфените сурвачки, небрежно откършено от витошките храсталаци, с набъбнали пъпки, по които оставаха снежинките, докато го носех до дома. Сложих го в една ваза с вода, радвах му се, докато мина празника, защото дряновото клонче ми спомняше за далечните години на детството, после ме налегнаха делничните грижи и го забравих.

Точно през тия дни станаха промените в Съюза на писателите. Слуховете за избирането на нов председател, за смени в редакциите и др. отдавна вълнуваха пишещите братя. От редица години подобни събития най-много раздвижват мозъците на литературната гилдия. Всеки ден можеш да чуеш слух, че някой е свален или че друг е станал заместник на някого. Рядко ще срещнеш човек, който се вълнува от прочетено произведение. Ранглистата е приготвена от критиците, които знаят откъде ще дойде най-добрата лепта за тях. Оценяват се не книгите, а постовете на ония, които са ги писали. Някои вече имат самочувствието на класици. Един от тях (А.Г.) дойде в издателството и казва: „Абе, какво само с тия Йовков и Елин Пелин! На първо място трябва да излезе съвременната класика…“ Той има предвид не някой друг автор, а себе си… Нямат време да чакат хората! Да получат всичко, докато са живи! А може би усещат, че утрешният ден няма да бъде никак щедър към тях?

Забравената от мен дрянова клонка през това време разцъфнала. Тя не се интересува от мимолетните човешки тревоги и вълнения. Спомнила си е за пролетта, за подсвиркването на косовете и е разцъфтяла — въпреки снега… Дали това не е един урок по вярност и по търпеливост?

16 януари

Връщам се привечер с трамвая. Пътувам с уморени хора. Чанти с туршии, смачкани в блъсканицата хлябове, колбаси, портокали… След дългото чакане по опашките — набързо приготвена вечеря, няколко часа пред телевизора, после сън, след което всичко ще се повтори: отиване на работа в мъгливата утрин, заседания, в които болеем за издаваните книги и разработваме планове за тяхното подобряване, а те от година на година стават все по-неугледни, чаша кафе в писателското кафене, където можеш да чуеш последните клюки — и отново у дома. Един затворен кръг, в който се лутам от години. Мислил съм да напусна издателството. Ще превеждам, няма да остана без залък, но нямам сили да го направя. Навикът ме води към вратата на издателството. Дори когато съм в отпуск привечер наминавам натам. Вече имам навика на някогашните селски волове, които покорно тръгваха към ярема, когато дядо ми вдигаше жеглата…

Човекът, отдаден на литературата, изпитва много огорчения, но той има една голяма награда от живота — да остава насаме с мислите и вълненията си пред белия лист. Времето може с лека ръка да запрати в забравата това, на което човек е обричал най-хубавите си часове, но той, дори ограбен от съдбата, има към какво да се обърне в мигове на болка: към спомена за часовете на оная лъжовна, възвисяваща душата радост, която го е карала да вярва, че има свое, макар и мъничко място, в нечие сърце, в нечия мисъл. Писалката е била неговото копие на Дон Кихот, която той е размахвал пред вятърните мелници на изчезващото време…

19 януари

Отидох да видя Николай (Зидаров — бел. Б.Д.). Оправил се е след операцията и вече ходи на работа. Подарих му книга стихове на Рилке. Николай обича тоя поет. Разлиства страниците и се зачита в строфите за отмъстителните ангели, за смъртта. Говорим за болницата, за безкрайните нощи, когато раната пари като къс нажежено желязо, за стоновете на съседите по легло, за снега, който тихо, с упойващо спокойствие се спуска зад прозореца. С Николай сме приятели повече от три десетилетия. Помня старата печка в редакцията на в. „Септемврийче“, която палеха с дъсчени късове от стари клишета, помня черната мушама на Цветан (Ангелов — бел. Б.Д.), в която — слаб и блед — приличаше на изпаднал немски пленник, помня тихата човечна усмивка на Михаил (Лъкатник — бел. Б.Д.) — най-възрастния от нас, който вече беше печатал стихове в големите литературни списания, беше дружил с Вутимски и другите знаменитости от поетичната бохема и ставаше раздразнителен и злъчен, когато се напиеше… Аз бях най-млад сред тия бедни, бледолики служители на музите, които наивно вярваха, че пътят до Парнас е покрит с рози.

В един зимен ден на 1946 г. Асен Босев напечата първото ми стихотворение. Срещна ме на улицата през пролетта на другата година — бях със син зеблен костюм, станал риж от слънцето, с червена риза от плат, с който покриваха масата на село, когато произнасяха речи — попита ме как живея. „Свързвам горе-долу двата края — отговорих му. — Правя стенвестника на студентската менза, за да ми дават безплатна храна…“ Асен си отмина. През лятото на 1947 г. в Живовци получих телеграма от него: „Ела веднага в София. Назначен си на работа в редакцията.“ Дойдох и започнах. Денем коригирах вестника, нощем четях за изпити и се мъчех да пиша стихове. Тогава се сприятелихме с Николай. Той беше уредник на вестника. Тичаше с една чанта от цинкографията до печатницата и носеше тежките като тухли клишета. Туберкулозата, навестила го във военния затвор, се обаждаше. Гърдите му свистяха и с ръце восъчножълти, разгръщаше листовете, в които със ситен почерк беше нанизал стихове за петъчните пазари в Търговище и за трескавите нощи в Шуменския военен затвор…

Гледам го сега изправен до прозореца, зад който плавно се спускат снежинките. Болестта го е съсипала. На мен също ми идват тъжни мисли… Някога наивно вярвахме, че пътят до Парнас ще бъде лек и радостен. Сега знаем цялата истина. Отмъстителният ангел на Рилке се взира към нас през кръжащия сняг, през голите клони на дърветата, чиито гнезда са пълни с мъгла и мълчание. На какво ли ще се усмихнем, когато неговият меч светне над главите ни? Може би на един друг сняг, който е кръжал над нас през детските години — време на война и недоимък — когато всички у дома са бил живи, когато не е имало безсънни нощи и не ни е измъчвал размисъл…

26 януари

Почина Георги Караславов. Тоя властен и неуморим човек, когото бяхме свикнали да виждаме във всички президиуми, който получи всички отличия, каквито могат да се дадат някому, живя няколко години тежко болен, скован на легло, изгубил надежда за оздравяване след несполучливата операция във Виена.

За него вече не се шумеше, въпреки че излизаха събраните му съчинения.

Критиците, славословили го в годините на неговото административно могъщество, не винаги си спомняха за него, когато се обръщаха към съвременната проза, защото сега се налагаше да слугуват другиму. Караславов остави на литературата ни две книги, които ще се четат и в бъдещите дни: „Снаха“ и „Татул“. В тях успя да надникне в душата на селянина, опита се да покаже драмите му. Може би не му достигнаха сили да нарисува сложни душевни картини, да направи по-дълбоки разрези, да постави по-трайни и по-философски осветлени проблеми, както правят това големите писатели. Малко са у нас авторите, дори сред най-големите, които дават в творчеството си преднина на мисълта, които дават перото в ръката на философа, а не на оня, който върви като послушно кутре след фабулата.

Караславов служи твърде предано на литературните догми. Такъв беше неговият характер. Твърде много политика има в книгите му. Дали тя ще ги направи по-трайни или ще изиграе лоша шега на писателя…

Погребението ще бъде в понеделник. Ще сложат ордените му на червената възглавничка и тогава човек ще види колко ненужни са те, после снегът ще засипе пръстта на неговия гроб. И врабчетата, които се боричкат из гробищните храсти, ще останат в бъдещите дни единствени негови приятели…

А Юрталана ще остане да върви по земята, защото в него ще продължава да живее душата на писателя…

4 април

В Берковската художествена галерия, открита в средата на март, взеха три мои живописни платна: „Паунови пера в синьо“, „Алжирски пейзаж“ и „Портрет на мама“. Бях на откриването. За пръв път мои картини се нареждат до творби на известни майстори. Берковчани са им отредили централно място. Вълнувах се както в часа, когато държах още дъхащата на мастило моя първа книга. Снимаха картините за телевизията, а един професор по живопис ми каза: „Приятно ме изненадва твоето тънко чувство за колорит“. Особено се радваше мама. Тя стоеше до картините, с които беше свикнала у дома и тъжно им се радваше, както се е радвала и на мен, когато съм отивал задълго в Украйна или в казармата преди близо три десетилетия…

13 април

Задържа погледа ми шаване на сенки по гланца на гардероба, вдигнах очи към прозореца и видях, че е завалял сняг. Вече е средата на април, а зимата не иска да си върви. Отидох бос до прозореца, както съм правил през годините на детството, и като усещах с ходилата си все още зимния хлад на пода, погледнах към небето. Млечносиво, размътено, то беше изпълнено с гъсти рояци снежинки, които ми изглеждаха тъмносиви, дори черни. Снежинките бяха необикновено големи, пухкави, не с оная изящна форма на кристалните звездички, които съм задържал за миг върху дланта си, а рехави, безформени, като духнати от вятъра памучни фъндъци — останки от захвърлен на някой балкон стар дюшек. Това беше първото ми, твърде прозаично усещане. Но когато погледът ми свикна със сивотата на небето, цветът на снежинките започна да се избистря, долових ритъма им, който сякаш се подчиняваше на моето дишане, и ме обгърна огромната тишина на небето, която слизаше над още черните тополи, над разкаляните градинки, над подвикванията на децата, протегнали шепи да уловят онова, което цял живот ще се изплъзва из пръстите им. Небесните паяци се люлееха над покривите като пчели, тръгнали на преселение и аз усещах върху устните си меда на тишината и на предчувствието за цъфнали дръвчета.

Снежинките се спускаха над къщите, ставаха по-светли върху фона на опушените фасади и светваха за миг — ослепително бели и чисти — когато калната земя ги поглъщаше…

23 април

Вчера пред Съюза на писателите беше открит мемориал на творците, паднали в бой за свобода. Преди това в една от залите на Японския хотел се състоя събрание. Близо двучасова реч. Кинокамери. Напрегнати фоторепортери, които се стараят да съхранят всеки жест на говорещия върху своите ленти… Вече във всички, главно административни, прояви на писателския съюз се търси помпозност. Предишните разглеждания на годишната литературна продукция вече се наричат дискусии, въпреки че по нищо не се различават. Разликата е само в големия президиум и в бръмченето на кинокамерите. Тия събрания вече не се провеждат, както бе правено много години, в скромния салон на СБП, а в залата на хотел „Москва“, където се състояха международните срещи на писателите. Иначе, като се изключат тия широко отразявани инициативи, нещата в литературата си вървят по старому: размествания в отборното класиране, както казват колоездачите, няма. На някои с щедра ръка се дават бонификации, други въртят педалите, но остават извън класацията.

Докараха ни с автобуси от Японския хотел. Пред Съюза на писателите кордон от гвардейци — червени униформи, пера по шапките. И пак кинокамери. И пак суетня на фоторепортери. Декламации. Речи. Маршове на гвардейската музика. На колене! За почест! Бялото наметало пада и виждаме паметника: бронзова фигура на прострелян пегас, твърде условна, повече прилича на птица с несъразмерно дебели крака, отколкото на оня легендарен кон, който носи с крилете си поезията.

После — празничен коктейл. Радетелите на словото се блъскат край масите, за да пийнат за душата на ония, чиято доблест и величие едва ли някога ще ги осени.

А бронзовият кон ще помахва с опашка, за да пъди досадните мухи на много незаслужени слави и ще гледа как дълбокомъдро лъщят голите темета на пишещите братя, намерили най-реалната житейска радост край бързо оголяващата празнична маса…

15 септември

Няколко дена пиша поема, която озаглавих „Око на птица“. Всичко започна съвсем неочаквано. Към нейната тема ме отведе една мисъл за картината „Танц“ на Матис. Авторът на монографията (това е пътеводител за опознаване на френската живопис в Ермитажа), търси в картината на Матис вечния стремеж на земята към небето и тяхното двуборство. Тая мисъл ме върна към мои предишни стихове, направи ме неспокоен, раздразнителен (както става винаги, когато ми предстои да пиша, а бъдещото произведение е за мен само мъглявина) и аз записах първите стихове върху плика, в който носех вестниците от дневната поща. Нощта ставах няколко пъти да нахвърлям хрумнали ми образи. Взех си джобен бележник и в трамвая на връщане от работа също нахвърлях отделни стихове. Днес поемата е готова. Разбира се имам още да се връщам към нея. Спомням си, че така, на един дъх, с неспокойствие и изтощителна поривност писах „Небесна поема“ и „Прелюд и фуга“. Поправях малко. Стиховете се раждаха изведнъж, сякаш си припомнях нещо писано вече. Някои казват, че вдъхновението идва с потта на челото. Едва ли това е цялата истина. Има мигове, когато човек е с особено, ликуващо възбудена душа и това не може да не се усети в изписаните страници.

4 ноември

Вчера, в 4 часа след полунощ се върнах от Берковица. Пътувах с колата 16 мъчителни часа, за да измина 150-те километра (през Искърското дефиле), които делят Берковица от столицата. Снегът валеше — мек, ласкав, и аз тръгнах с наивната увереност, че Петрохан още не е станал непроходим, а и говорителката от радиото уверяваше, че всички пътища са разчистени и опесъчени. Приятно е да гледаш как чистачката на колата отмита снежинките от стъклото, за да ти покаже белите одежди на дърветата край пътя и дима над покривите, който се издига редом с тополите, приятно е до мига, когато почнеш да усещаш, че гумите започват да се хлъзгат по ледената настилка на планинския път. Само на 2 километра след Бързия — задръстване. Нанизът от автомобили беше голям и аз реших, че няма смисъл да продължавам нагоре, дори ако колоната тръгне.

Познавах зимното коварство на Петроханския проход. Върнах се и поех към Вършец и Враца, за да се прибера у дома през Искърския пролом. Пътят до Вършец, а и по-нататък, докато прекосих Батулията, беше приятен — мек сняг по пътя, през който прозира асфалта, почти никакво движение. Но когато наближих Враца, лека поледица започна да люлее колата. Мама седи до мене и крадешком поглежда през стъклото към катастрофиралия оранжев москвич и към четирима мъже, които се мъчат да го отлепят от крайпътното дърво. Продължаваме пътя, като тайно си мислим, че горчивата чаша ще ни отмине. Но на няколко километра от Враца аз получих първото предупреждение: макар че почти пълзях по нанадолнището, острият завой ме изхвърли от платното и влязох в една нива. Минути след мен още по-навътре в нивата влезе друг автомобил. Може би трябваше да се вслушам в това предупреждение на съдбата и да се върна в Берковица, но аз продължих към Искъра с плахата надежда, че там е по-топло и снегът едва ли се е задържал на пътя. Няма да разказвам за своята изгубена илюзия нито за колебанието си дали няма да стигна по-бързо у дома, ако мина през Ботевград. Избрах пътя край Искъра. Към 16 часа пристигнахме в Своге. Пътният знак сочи: до София — 48 км. Гледам часовника и си мисля: след час — час и половина сме си у дома. Но оттук започна трагедията. Изпреварваха ме коли, забързани към София. По стръмнината се наниза колона, която успях да видя по-добре от върха — червените светлини на колите, гъсто нанизани една до друга, се губеха в дрезгавата мъгла. Колоната спря. Стоим 3 часа. Тъмнина. Студено. Никой не знае какво се е случило. Един казва: катастрофа, едната кола паднала в дефилето, другата препречила пътя. Навярно са я отместили, тръгваме. Не сме изминала и километър — отново стоп. Пак задръстване. Виждам първите смачкани коли избутани в канавките от напиращите по стръмното пътници.

Часът вече е 22. Духва леден вятър. Гледам змийчетата на тънкия сняг по заледения път. Коли боксуват, събират се хора да ги избутат. Тук човещината все още е между нас. Моите колела също приплъзват, но успявам да тръгна. При следващото спиране пътят нагоре е вече невъзможен. Всички опити са напразни. Моля спрелия пред мен човек да ми помогне. Услужете ми с бензин да се прибера до София — казва той. — Върнах се от Петрохан, от пътя за Ботевград също се върнах: при язовир „Бебреш“ катастрофирал автобус и препречил пътя. Нямам бензин. И аз едва ще се прибера — казвам му. Той отказва да бутне колата, за да тръгна. Отказват и други. Тук ще се нощува, казвам на мама. Виждам червените светлинки да се катерят по хълма. Отпадналият сам да ближе раните си. Студено. Мама не губи кураж — цял живот е била такава. Излиза и моли двама спрели зад мен мъже. Те може би съжаляват замръзналата старица, напъват студената ламарина, подхлъзват се и падат, колелата боксуват, но успявам да потегля. До превала има още километър. Дано не спираме до тогава. Спрем ли — край! Пълзя и гледам спрелите на пътя нещастници, настигнати от бедата. Един върти манивелата — акумулаторът му е отказал, друг моли за литър бензин, но никой не му дава. Пътят ми напомня за фронт, който е изгубил своя главнокомандващ. Жертвите остават на бойното поле. Ония, към които съдбата е милостива, продължават. Наблюдавам тая картина, слушам радиото (говорителката съобщава, че всички пътища са опесъчени и пожелава на пътуващите приятни минути с песента „Вали снегът“ на Адамо), гледам мъртвите автомобили от двете страни на пътя — снегът вече ги затрупва — гледам продължаващите напред мерцедеси и опели, те не благоволяват да чакат на мръзнещата опашка, и си мисля колко много тая картина ми наподобява за нашето всекидневие. Ще видиш на тоя заледен път като под лупа всичко онова, което се мъчим да скрием под хубави думи. Ето изпреварващата кола засича точно на превала идващ насреща автобус с деца.

Часът вече е 2 след полунощ. Закъде са тръгнали тия деца? Научих после, че са били на екскурзия. Автобусът едва не се удря в идващия насреща нахалник. С мъка спира на хлъзгавия път и насмалко да се обърне в пропастта. Шофьорът слиза, спират след него десетина мъжаги, издърпват из опела оня, който е тръгнал да изпревари другите. Един го вдига над главата си и го удря върху пътя. Излизат и други хора от забуксувалите коли. Почва невероятен бой. 2 и половина часа след полунощ. Спи ми се и гледам тая картина като епизод от диаболичен филм. Край колите приклекват жени. Пикаят. Толкова часа може ли да се издържи! Това ми изглежда съвсем обикновено. Премазаният от бой нахалник плюе кръв. Отместват колата му и ние продължаваме. Радиото ни забавлява с приятна музика. Снегът отново тихо вали в кадифения глас на Адамо. Боже, ще има ли край тоя път! Всички ли, които трябва да се грижат за пътя, са заспали? Няма ли един човек да въведе ред в тоя хаос на блъскащи се коли? Мина един, викна: „Спокойно, пътят пред вас се опесъчава!“ — и изчезна. Изглежда никъде на земята не се е намерил пясък за тоя път, защото завоите си останаха заледени чак докато стигнахме в низината.

Пристигнах у дома в 4 часа сутринта, неповярвал, че тоя кошмарен път е свършил. Днес чета във вестник „Труд“ изявление на някой си Методи Георгиев от Главно управление на пътищата. Той казва, че състоянието на пътищата, въпреки падналия сняг, е нормално. Всички пътища са проходими… Служителите от пътнотранспортната служба са на крак и се отзовават навсякъде, където е необходимо…

Коментарът е излишен. Някога един приятел ми казваше — вестниците се пишат не за тия, които познават събитието, а за другите. Те не могат да отличат лъжата от истината. Тогава ми се струваше пресилено. Сега го разбирам.

Иска ми се да опиша тая история. В новела или в повест.

5 ноември

Имах намерение да напиша книга с есета. Дори започнах първото от тях „Ехото“, но усещам, че ме завладява темата за пътя. Още всичко е неясно, кълби се в съзнанието ми, размива се или изведнъж виждам съвсем ясно някой негов отрязък (така е било винаги, когато съм започвал нова книга). Историята, която трябва да разкажа, дава богати възможности за размишление, за психологически изследвания, за метафори и алегории. Драмата на заледения път е драма на душата и съвестта. Чувствам се неспокоен, идват ми наум забравени случки, които търсят връзка помежду си, усещам асоциативните мостове, които ще ме прехвърлят от едно събитие към друго.

Трябва да се намерят ритъмът и тоналността на повествованието. Другото — фабулата, на която не разчитам особено, образите на пътуващите, техните илюзии и драми — струва ми се, че няма да ме изправи пред кризи.

Дано да не се лъжа…

7 ноември

Албум на Бонар. Великолепни репродукции, отпечатени в Япония. Обичам тоя художник и колкото повече го опознавам, толкова по-близък ми става. Спомням си с какво възхищение гледах неговите платна в парижкия музей на модерното изкуство, в Ермитажа и в Брюкселската галерия. Това е невероятно богата с багрите и емоционалността си живопис, която най-добре може би ще успее да я усети оня, чиято душа е подвластна на музиката. Стоял съм пред неговите платна и съм имал усещането, че слушам музика. Ту ме е обгръщало ликуващото ехтене на медните инструменти, ту съм долавял как леко се обаждат, като щурци в тревата или като скрити под корен извори, бавни, прозрачни като кристал гласове на флейти… Една изтънчена душа е предавала на четката своите трепети и платното ги е съхранило, за да ни тревожи и възвисява. Винаги, когато съм гледал картини на Бонар съм усещал желание за работа. Той, големият майстор, не ме е карал да се чувствам смутен и безсилен. Напротив — карал ме е да вярвам в това, на което съм посветил дните си.

Той няма славата на редица големи художници. Може би не затова, че е по-слаб от тях: мисля, че неговите най-добри творби могат да стоят без да се притесняват до платната на най-прославените майстори. Неговият живот, преминал без особени събития, дава малко материал, който би интересувал любопитните, търсещите пикантни и драстични страници от живота на твореца. Той не е бил в приют за душевноболни, не си е рязал ухото, не е изоставил всичко, за да отиде на Таити… Подобни неща, като се прибавят към едно голямо творческо дело, правят още по-лъчезарен ореола над челото на мъченика.

А Бонар също е бил мъченик. Но неговата драма не е показана. Това е драмата на самоизгарянето, на вечната неудовлетвореност. Винаги съм си спомнял с вълнение и преклонение пред делото на художника оня миг, когато той вече стар и грохнал, влиза в Музея на модерното изкуство, изважда от джоба малка кутия с бои и започва да поправя своята картина „Цъфнало бадемово дърво“. Пазачът на музея ужасен дръпва ръката на стария чудак и боите се разпиляват по пода. Как смеете, крясва му той, да докосвате картината на господин Бонар! Старецът се навежда да прибере разпилените туби и смутен му отвръща: Това е моя картина. От много месеци се мъча да налучкам зеленото в долния десен ъгъл и нощес ми хрумна какъв трябва да бъде тонът…

Това е една от последните картини на Бонар. Гледам я и чувам бръмчене на пчели. Това е простата и възвишена песен на неговия тих и човечен живот…

8 ноември

Завърших натюрморт с есенни цветя в бежова ваза. Боята съхне и ми е приятно да усещам дъха на лененото масло. 45 мои картини са в Свищов. Показаха ги там във връзка с моето посещение в града. Залата е чудесна. Имаше много хора на откриването. Един човек, облечен във ватенка, дойде да спори с мен: вие сте абстракционист, каза ми той, не бива да забравяте, че изкуството служи на народа! Много пъти съм чувал тия думи. Изкуството има задача да извисява човека, то е място за молитва на душата, а не крайпътно ханче, където можеш да изтърсиш пръстта от цървулите си и да пийнеш кисела, с дъх на конска пот, бира. Никога не съм бил, и по душевен строй не бих могъл да бъда, творец с абстрактно мислене, въпреки че все повече се стремя да преодолея зримото, да предам не предметите и събитията, а усещането за тях, излъчването им, многопластовостта на техните измерения. Това ми се отдава твърде трудно. Може би успях с картината „Море с платноходки“.

Днес моят син навършва 22 години. Колко бързо тече времето. Помня мъгливия ноемврийски ден в Минск, когато получих телеграмата за неговото раждане. Бяхме разделени с майка му и тая вест не можа да заличи с радостното си сияние моята болка. Изпратих телеграма до майка му и подписах в нея най-авторитетните белоруски поети, които споделяха моята радост: Бровка, Максим Танк, Кулешов, Панченко. Не съм попитал дали тая телеграма е запазена.

Борислав има нещо от моя характер: затворен, с малко приятели и хапливо-остроумен, когато го засегнат.

9 ноември

Тази вечер гледах филма „Илюзия“. Вестниците — за пръв път ли? — вдигаха предварителен шум за това ново произведение на българската кинематография. Пред касата — опашка. Рекламата е постигнала своето. Филмът трудно се изглежда до края. Една противна комбинация на авангардистична смелост и сервилност. Сценаристът (той пише и стихове) цял живот се е мъчил да привлече вниманието: и на ръце е ходил, и дрехата си е носил с хастара отвън. А изкуството не се нуждае от фокуси — то иска искреност и честна защита на таланта (ако той въобще съществува).

Затова ми е приятно сега, в късния нощен час, да разлистя книгата на испанската писателка Ана Мария Матуте „Реката“, която купих надвечер. Искрена, честна, човечна книга. Всичко е толкова просто и толкова вълнуващо! Нека клоунът свали своите карнавални дрехи и види в огледалото вечерта, която е изпълнила с глухотата си очите му. Аз искам да остана сам с тая книга, която ми е близка, сякаш разказва за моя живот…

10 ноември

Мислех, че с „Рифовете на далечните звезди“ ще завърша поредицата романи, които започнах преди близо двадесет години. Ето сега неочаквано за мен изниква темата за пътя. Вече нахвърлях пет страници бележки (така съм правил при започването на всяка нова белетристична книга), открих и заглавието: „Зимните сънища на лъвовете“. Сега материалът се натрупва и расте като едно снежна топка, търкулната по нанадолнището. Разказвам на приятели отделни епизоди и откривам в съзнанието си други, за които не съм помислял до сега. Ходя из магазините да оглеждам гипсовите манекени. Утре ще посетя зоологическата градина. Искам да видя празните клетки, в които през лятото са царствали лъвовете.

Чувствам особен душевен подем. Зная, че кризите ще дойдат по-късно, когато седна до белите листа…

16 ноември

Зачитам се отново в Камю. Интересува ме писаното от Малро. За съжаление у нас е преведено твърде малко от него. Камю е по-познат. Бяха издадени „Чумата“, „Чужденецът“, „Падането“, есетата му. Дълбоки, сложни писатели. Скалпелът реже безпощадно и търси сърцевината. Можем да оспорваме техните твърдения за безсмислието на битието, но не можем да не се съгласим, че това са възвишени умове и тях ги довежда до тая драма болката за човека. Нагнетени до експлозия мисли, сривания по измамните свлачища на времето, изправяне, за да се тика отново във върха камъкът на Сизиф… Ние сме слуги на писателството и нерядко обвиняваме ония, които мислят дълбоко и сложно, за да оправдаем своята безпомощност, когато трябва да размишляваме и идеализираме. Надвишаваме ли ги с нещо? Може би с това, че имаме повече илюзии от тях…

25 ноември

Работата над романа потръгна. Започнах да пиша началото, но не ме увлече и го оставих. Напира да влезе в повествованието Есеиста от „Балада за самотните мореплаватели“. В тая книга той участваше епизодично. Тук ще му дам централно място (и на неговия внук, награден за пиесата „Папагал в лозето“ — млад автор, съвременен обигран приспособленец и кариерист). Есеиста ме привлича като образ на безскрупулен, жаден за почести и безсмъртие автор. В негово лице искам да покажа душевната пустота на някои мними литературни величия, които смятат, че вече са обяздили коня. Пиша с лекота, с поривност, което рядко ми се случва.

28 ноември

Тая вечер гледах филма „Камионът“. Доста похвали чух за него. Във филма личи обиграна ръка, но е твърде муден и раздължен. Освен това — доста нахални заемки от тук, от там. Напомня ми филма на Ален Рене с пътуването на камиона в мъглата, „Сенките на забравените прадеди“, „Възнаграждение за страха“…

Имам намерение да включа в новата си книга такъв момент: на бензиностанцията Мартин Калинов вижда камион, който кара ковчег. С него пътуват бащата на мъртвия и неговия малък син. Исках да покажа как в началото на пътя, преди да е започнала драмата на тръгналите по заледените стръмнини, хората съчувстват на сломените от скръбта. После, в среднощното задръстване на пътя, тъй преградила прохода кола със спукана гума поражда не съчувствие, а гняв. Камион с ковчег на мъртвец минава и през филма. Трябва да търся друго решение поради това неочаквано съвпадение.

29 ноември

Посещение на млада поетеса в издателството. Седи срещу мене доста заобленичка, с надигнати от стегнат сутиен гърди — и се оплаква:

— Нося стиховете си по редакциите и вместо да ги прочетат, ме канят в квартирите си — уж да пием кафе. Аз ги режа: „Вие какво? Смятате, че ще вадя лирика изпод полата си?“

— Такава лирика едва ли би имала много приятен аромат… — усмихвам се аз.

— Не се знае… — поглежда ме с премрежен поглед служителката на музите.

1 декември

Днес чух, че Андрей Германов направил опит да се самоубие. Взел голяма доза лекарства и оставил писмо да не го погребват с никакви речи и оплакване. Успели да го спасят. Сега е в болницата, в много тежко състояние. През последните години в неговата поезия се долавяше гласът на неумолимия час. Имаше нещо трагично в поведението и в душевното състояние на тоя човек, когото обичах и познавах като много внимателен и необикновено трудолюбив литератор. Пътували сме с него в Белорусия, били сме весели и уверени, че горчивата чаша няма така скоро да се докосне до устните ни. Сега научавам за неговата драма. Навярно неговото сърце е било най-чувствително и не е могло да понесе разочарованията, които ни поднася животът.

10 декември, Киев

Ето ме отново след шест години в Киев, града на моята младост. Вървя по улиците и се радвам на заснежените паркове, през чиито клони се вижда Днепър, скован от лед. Постоях на булевард „Шевченко“ до хотел „Украйна“, който ми даваше подслон през 1958 и 1959 година. За изминалите повече от две десетилетия тополите на булеварда са станали още по-величествени и техните заскрежени върхари сияят в сивото небе. Случихме се на един етаж в хотел „Киев“ с моя стар приятел Виктор Тулбурс. Както е прието в такива случаи, седнахме да се почерпим. Виктор е доста застарял, декламира ми стихове на румънски, чиито смисъл не разбирам, но долавям драма в тъмната музика на строфите. „Аз съм роден в Молдовия — говори той, — и искам да бъда погребан там, в никому неизвестното село Колушани…“ Да, навлизаме вече в тъжна възраст, щом започваме да си мислим с умиление за родното място, което ще ни отреди последна почивка. Аз, слушайки Виктор, също си мисля за това, но в запустялото Живовци няма да има кът за моето уморено сърце. Там пустотата е превзела всичко. Лятос минах през гробището, за да запаля свещ на татковия гроб. Говедари бяха прекарвали през него добитъка си и всички паметници лежаха съборени в буренака.

Снощи дойде Павличко заедно с поета Михайло Ткач. Вечеряхме, поговорихме до късно, после се разходихме из града. Беше чудесна вечер.

12 декември, Киев

Преди години в такъв зимен ден (без сняг, само с мъгла и пронизваща влага) стоях край Сена, гледайки нейната сива, тежка вода и си припомнях стиховете на Аполинер:

„Под моста «Мирабо» изчезва Сена

и моята любов…“

Знаех, че тя ще изчезне и от моите очи вълните й ще останат глухо да се обаждат в някой мой сън… Сега стоя на стръмнината над Днепър и гледам огромната, чезнеща в мрака река. Помня тая река просторна и весела, засияла от киевския листопад. Тогава бях млад, млади бяха и моите приятели, които лежат сега под снега на Байковото гробище. Разхождахме се по цели нощи из парковете и нападалата шума на кестените шумеше под нозете ни. Тогава и не помислях, че времето така бързо ще изтече, че застанал след години на мъгливия днепърски бряг ще чуя в душата си друг рефрен:

„Отнася под мостове сиви Днепър

и мене — като късче лед…“

13 декември, Киев

Скулптура в снежния парк. Висока стройна фигура от тъмен бронз. Това е паметник на Мария Занковецка — прочута украинска актриса, изваян от ръката на Галина Калченко. Има нещо възвишено и драматично във фигурата на бронзовата жена, в изражението на лицето й, мокро от топящите се снежинки, и особено в нейните ръце. Те са докоснали дланите си — като за молитва. Но тия дълги изящни пръсти ми напомнят не за човешки ръце, а за криле на птица. Статична фигура, без никакво движение във формите, а имам усещане, че след миг ще чуя плясък на криле. Колко просто и силно е изразила скулпторката стремежа на душата към по-широки простори — към безбрежността, към вечната тайна.

С Галина Калченко се запознах през 1971 година, когато беше юбилеят на Леся Украинка. Млада, красива жена, увенчана със славата на голям скулптор, тя се смееше, шегуваше се, искреше от остроумие и жизнерадост. След няколко години научих за нейната смърт… Сега, когато стоя пред бронзовата фигура на Занковецка, си мисля за Галина. Не знам къде е нейният последен дом, не знам дали ръката на някой ваятел е моделирала нейното прекрасно лице, но като гледам дългите прекрасни пръсти на актрисата — две криле, докоснали се преди да полетят, аз усещам плавните движения на Галина и ми се струва, че в капките, които падат от тия бронзови криле, чувам тихото позвънване на нейния незаглъхнал смях…

23 декември

Гледах през прозорчето на самолета как в далечината се отдръпва Киев. Днепър за последен път изви снага сред снеговете и изчезна… Сбогом на вечерните улици, по които обичах да се разхождам, сбогом на приятелите, на разговорите, на голите кестени по „Крешчатик“… А мислите ме връщат отново там. Аз не мога да се разделя с тоя град, който ми даде толкова радости, приятелства, творчески замисли…

През всичките дни, докато гостувах в Киев аз писах страници от новата си книга „Зимните сънища на лъвовете“. Спомените от Киев навлизаха в повествованието и аз не им се съпротивлявах, въпреки че в първоначалния ми замисъл те отсъстваха. Пишех леко, с просветлена душа и през прозореца на хотела погледът ми търсеше Днепър…

1981 г.

8 януари

Снощи се събрахме приятели да отпразнуваме Ивановден. Почерпихме се, побъбрихме. Ние самите не забелязваме, че водим едни и същи разговори: новопоявили се книги, литературни клюки, тоя свален, оня издигнат на нов пост. Стана дума за посещението на наши поети в Америка. Имало предаване по телевизията, което не съм могъл да видя. Стоят, значи, петимата пред камерата и говорят какво силно впечатление направила тяхната поезия на американците. Единият хвали седящия до него, другият не му остава длъжен с комплиментите. Около това посещение се вдигна твърде много шум и в пресата. Божидар Божилов пише: „След мен вървеше едно момиче и ме питаше: «Къде мога да си намеря стиховете на Голев? Неговите образи вече седмица ме вълнуват…»“ Милото момиче. Навярно е пропуснало да прочете стиховете на Фрост, Съндбърг, Уйлямс, Лоуъл, Гинсберг, които са писали на неговия роден език. Сега не остава нищо друго на това момиче, освен да започне изучаването на българския език, за да чете в оригинал така разтърсилите я поетични откровения.

Дали тия, които плуват в розовата мъгла на самоизмамата наистина си вярват?

21 януари

Страница по страница — някой ден две, друг ден — едва десетина реда — мъчително върви работата над новата книга. Приличам на орач, който е започнал да оре нивата си и вижда, че плугът му попада на камениста земя. Натисна — отскача. Започна да ора друг ъгъл. Виждам, че тук браздата е по-добра, но след ден-два отново се обажда камъкът.

Цялата книга ми е ясна. Това ми се случва рядко, ако се изключат „Балада за самотните мореплаватели“ и „Рифовете на далечните звезди“. Мислех, когато започвах да я пиша, че всичко ще върви по-леко, а се оказа, че от ден на ден думите все повече се съпротивляват на перото. От няколко дни пиша есето „Зимните сънища на лъвовете“. В него трябва да изразя основната мисъл на книгата. Изяснявам си редица неща в процеса на писането. Историята с лъвовете ме увлича.

24 януари

Най-после цепнатината, през която ми се струваше, че промъквам думите — с усилие, със съпротива — се разшири, стената се разпадна и сега думите вървят на простор — весело, с оная привична за добрия слог своенравност и хубаво самочувствие. Приятно ми е да описвам пейзажа, да го опипвам от всички страни, както ваятелят опипва глината, увлича ме размишлението над неща, които съм преживял и сега ги виждам с други очи. Появи се у мен — грейна — усещането за алжирската пустиня (спомних си за фенека, който бях видял в дома на един българин в град Алжир. После видях същото животинче в колата на завърналия се в София дипломат — гушеше се на задната седалка и помръдваше с огромните си уши), спомних си туарегите, дюните на пустинята.

Приятно ми беше да пиша за всичко това. Преживяно ли е, думите рядко бягат от перото.

28 януари

Снощи бях на концерт. Със Софийската филхармония свиреше пианистката Марта Деянова. Тя наскоро напусна проф. Богомил Стършенов, с когото беше живяла няколко години без да сключва брак, и се омъжи за моя приятел Дарин Камбов от телевизията. Дарин набързо направил сватбата и сега представя на приятелите си своята съпруга. Повече е смутен, отколкото радостен. Навярно чувства, че прославената пианистка е твърде хлъзгава риба, която трудно ще удържи в ръцете си. Наблюдавах професор Стършенов. Той седеше на балкона, гледаше съсредоточено в пианистката, ръкопляскаше й възторжено като юноша за пръв път дошъл на концерт и сегиз-тогиз поглеждаше с помрачнено лице долу, на 6-ти ред в салона, където седеше младият съпруг, блед от вълнение, с просветваща плешивина на темето.

4 февруари

Чета в сп. „Пламък“, бр.1, спомени за Емилиян Станев, написани от съпругата му. Тънки наблюдения. Свеж и точен език. Но за друго си мисля сега — за благородния риск, който поема творецът, когато се отказва от примамливи постове и длъжности, за да се отдаде на словото. Емилиян Станев успя да направи това. Той живя като художник, отдаден на това, което е смисъл на неговия живот. Успяваше да има свои часове на размисъл и съзерцание, свои празници и драми до белия лист. А може ли да се създаде нещо възвишено, което ще вълнува хората, ако ти самият не си изпепелявал сърцето си, докато си писал? Нашето поколение даде доста литературни чиновници, но ние не успяхме да направим най-важното — да отделим цялото си време на творчеството, на полетите и драмите му. И утрешният ден няма да ни прости за това.

15 февруари

Мама падна в поледицата и сега лежи с гипсиран крак. Не е свикнала да бездейства и това я потиска. Нощес я чух да чука на стената и станах да й дам вода. Беше 4 часа. Легнах и ми се присъни стая с полюлей, на който беше се увила змия. Гледах я как се мъчи да слезе на пода. Беше високо и не се осмеляваше да се пусне. По едно време започна да се люлее, да се върти около полюлея, закрепена само с опашката си. Мяркаше се ту гърба й — тъмнозеленикав, ту корема й — жълтеникав и лъскав. Кръжи змията като перка на вентилатор и аз си мисля, че ще падне върху леглото. Тя наистина пада, но на масата. Притаява се там и аз скачам да я ударя. Нямам нищо под ръка и замахвам със стола. Удрям — и се събуждам.

От много години виждам цветни сънища. Понякога те са невероятно красиви, друг път — потискащи. Мисля си, че нощес ми отмъщаваха смоковете, които избивахме лятос по време на коситбата. Мама вярва в сънища. Казва ми: „Змията е омраза.“ Навярно е така. Не мога да се оплача от липса на омраза.

16 февруари

Снощи показаха по телевизията част от един процес. Съдеха 24-годишен младеж, извършил 4 убийства. Камерата на телевизията показа убиеца, когато в съдебната зала влезе съдът. Младежът нервно бършеше с кърпа дланите си. После се успокои. Когато съдията прочете присъдата — смърт чрез разстрел, той не трепна. Лицето му беше безизразно, непроницаемо. Мислех си, че сега в съзнанието му се мяркат образите на ония, които е убил. А може би той слушаше жестоките думи на съдията като на сън. За пръв път виждам лицето на убиец в мига, когато той научава за смъртната си присъда: изпънати мускули, изцъклени очи, може би подпухнали от базедова болест, стиснати устни. Нещо вълчо има в този седнал между милиционерите младеж. Дали усеща хладния полъх на смъртта? Или му е все едно?

21 февруари

Тая вечер в Пловдив се състоя среща с поети, в която участвах и аз. Залата на младежкия дом беше препълнена. Рядко съм виждал такава препълнена зала. Навярно присъстващите очакваха да чуят нещо щекотливо от Радой Ралин, Блага Димитрова и Валери Петров, които не дойдоха на срещата. Имаше представители на телевизията, радиото, вестниците. Нямаше сензация, но се получи много интересен разговор. Четох стихотворения от книгата „Молитви за длетото и камъка“. Посрещнаха ги добре. Беше ми интересно да слушам и наблюдавам Александър Геров. Критиците го превъзнесоха през последните години като сложен философски поет. Много пъти съм се мъчил да открия глъбината на тоя поет и не съм успявал. Твърде обикновени, в редица случаи и елементарни ми се струват повече от стиховете. Има силни творби за смъртта, за космоса, но те се губят сред другите. Геров отговаряше на въпросите понякога парадоксално, като на сън. А на едно запитване отговори: „Това е глупост, на която не мога да обърна внимание“. Мен ме питаха за изгорелите летци, чиито образи заемат значително място в книгите ми. Разказах за погребението на изгорелия летец в Боровци през 1943 г. Колата с ковчега пристигна от София когато мръкваше и хората носеха мъртвия, по-скоро спомена за него, през навалица, изпълнила улиците. Всички бяха запалили свещ и мъртвия летец сякаш правеше последния си полет в едно звездно небе. Усетих, че тоя разказ развълнува залата.

В програмата на телевизията „Всяка неделя“ ще предадат нашата среща.

25 февруари

Много съвременни автори не отделяха толкова време на словото, колкото на желанието си да заемат постове, да се шуми около тях. Днешният ден им даде пищна одежда, но как ще се явят с нея пред бъдещето, когато лактите им ще бъдат протрити и молецът ще е прогризал ревера, на който са се поклащали ордените?

11 март

Преди два дни в Берковица организираха тържество по случай моя 55-ти рожден ден. В читалищния салон се беше събрал много народ. Имаше и мои съселяни, дошли да живеят в Берковица след сриването на Живовци. Те седяха в залата и не знам дали разбираха стиховете, които четях, но виждах, че има сълзи в очите им. Навярно ги трогваше не словото, а това, че едно някогашно момче, с което са расли край Огоста, е между тях, и докато другите говорят с него на „ви“ и четат словата си от дебели кожени папки, те — неговите съселяни и връстници, могат съвсем по човешки да застанат до него и да му припомнят как са се къпали в реката и са се лутали нощем из чуждите бостани.

Берковчани ми оказаха голяма почит. Откриха във фоайето на киното изложба с мои картини. Срещнах се с творческата младеж на Берковица. В една от стаите на музея „Иван Вазов“ уредиха кът с мои книги, снимки и ръкописи.

А аз усещах, че не мога да се радвам. Мислех си, че до такава възраст не успя да доживее баща ми (той почина 36-годишен), дядо ми също си отиде без да прекрачи прага на шестдесетте… Дали не живях твърде дълго и дали въпреки похвалите, които съм чувал, успях да намеря смисъла на това, заради което съм дошъл на света?

2 април

Мама падна през зимата на заледената улица и, вече втори месец, върви с гипсиран крак. Крепи са на два бастуна и едва пристъпя. Свикнала е непрекъснато да работи нещо и боледуването я потиска особено сега, когато дойде пролетта. Не я хваща сън, че розите в берковския ни двор не са рязани, че не е насаден лука, че няма кой да се погрижи за лозницата. Всеки ден чисти с мокро парцалче листата на лимона, който през зимата стои в работната ми стая. Старото лимоново дърво, което е само десетина години по-младо от мене, боледува. В навечерието на Нова година ни включиха към ТЕЦ-а, а топлината на парното, според по-вещи хора, е гибел за растенията. В първите дни на „зимното затопляне“ лимонът се оживи, избуя и обилно разцъфтя в края на януари. Това беше наивно ликуване, защото само след седмица цветовете му започнаха да капят. Опада и шумата му. Сега лимонът е на балкона — изнесохме го да диша — и той с голите си клони ми прилича на оплешивял човек. Мама се вълнува за това старо дърво, с което са свързани много години от нейния живот и не дай, боже, то да изсъхне — това ще бъде драма за нея.

Утре ще свалят гипса от крака й. Тя е оживена. Почуква с бастунчето, меси и цялата къща е пълна с оня неописуем и замайващ дъх на хляба, познат ми още от годините на детството…

18 май

Вчера срещнах в Драгалевци художника Васил Бараков, с когото се познаваме отдавна. Обичам неговите картини. Те са с богат колорит — особено платната му от 30-те години и румънския цикъл, за който беше несправедливо руган от ония, за които днес никой не си спомня. Има сезановска тръпка в порива на неговата четка, има френска изисканост в неговите хармонии. Художникът беше твърде остарял, краката не го слушаха и бастунчето глухо почукваше по разровения път. Над избелялото му кепе се вишеше Витоша и той гледаше с премрежени очи зеленината на тия хребети, които беше рисувал толкова пъти.

— Какъв изумителен зелен цвят! — каза ми той. — Цял живот ме е измъчвала зелената гама. Няма по-трудна от нея…

— А с кои тонове боравиш най-добре? — попитах го аз.

— Всички тонове ме измъчват — отговори майсторът, — до мига, когато усетя музиката им. Ти си ми казвал, че живописта се родее с поезията. А аз мисля, че тя е по-близка до музиката…

10 юни

Вчера дописах последната страница от романа. Вече сглобих отделните му части, писани разпокъсано, на приливи и отливи, понякога с радост и вълнение, понякога с неизпитвано досега съпротивление на перото. Тоя роман в сравнение с другите ми прозаични книги, още когато го започвах, ми беше ясен, мислех, че написването му няма да ми създаде трудности, а достигнах до неговия край след упоритото съпротивление на материала. Имаше части, които писах, бих казал, с вдъхновение. Това са есетата, историята с гръцкия емигрант, спомените от Киев… Уморих се и мисля, че едва ли вече ще седна да пиша роман. Сега, когато завършеният ръкопис лежи на масата и чака мига, когато перото ми отново ще го нашари от край до край, аз чувствам, че не се радвам, въпреки че имам право да се усмихна след тая непосилна работа. Може би след време, когато се отдалеча от написаното и отново разлистя страниците, ще изпитам радост от някои сполучени места.

Това е деветата книга от поредицата романи, започнати преди повече от 15 години и трета част от историята на Мартин Калинов или Преводача, разказана в книгите „Сбогом, Акрополис!“ и „Балада за самотните мореплаватели“. Постарах се според силите си да надникна в сложния и противоречив свят на твореца. Беше ми приятно и интересно чрез живота и творческите драми на Мартин Калинов да изследвам себе си, да се преоткривам.

21 юни

Вчера седнах да рисувам внучката на съседите. Исках да й направя портрет с котето, което преди няколко седмици намерих на улицата и което вече се чувства у дома като господар. Момиченцето — то е петгодишно — се бои да държи котето, защото малкият немирник го дращи. Аз слагам статива сред стаята, вземам четките и започвам. Моят малък модел седи на стола, гледа втренчено в една точка, а котето се мъчи да развърже връзките на детските обувки.

Слагам мазка до мазка, работата върви добре, и си мисля колко тленно е всичко на тая земя. Ето, аз седя до това платно, гледам облото личице на детето, черните му като маслини очи, капризно вирнатото носле, бялото му елече, бухнало като пяна, гледам го и се радвам, а сега в някой ъгъл на моргата лежи моят приятел Драгомир Асенов.

Вчера научих за неговата смърт. Спомням си нашата среща преди повече от година, когато се върна от Франция след операцията. Изтръпнах като го видях да стои насреща ми: пепелявожълт, с невероятно голям, изгърбен нос на изпитото лице, без нито един косъм на главата и веждите. Усмихна се и зъбите дълго останаха да белеят, защото устните трудно заемаха първоначалното си положение. Помислих си, че скоро ще се случи най-лошото, но той започна да се оправя. Косата му порасна, лицето му порозовя, стъпката му стана по-енергична. През тия месеци, през които духът му се е борил с безнадеждността, той написа своята най-искрена и най-драматична книга „Най-тежкият грях“. Тоя роман е рожба на страданието и на равносметката.

Драгомир беше мой връстник. Пътувал съм с него, разговаряли сме. Обаждал ми се е по телефона да ми каже хубава дума за нещо мое, което е прочел. Той, както малцина между нас, беше съхранил в душата си една хубава черта — да се радва на чуждия успех, да каже хубавата дума тогава, когато тя може да стопли човека. Заваля дъжд. Утре, в деня на неговото погребение, навярно също ще вали. Ще мокри ордените му, сложени на възглавничка, ще мокри неговото пергаментово, изпито лице, което никога вече няма да се усмихне, ще мокри лепкавата пръст, от която никой няма да се измъкне. Той получи звания и почести. Знам с колко усилия се постига всичко това. И сега се питам: това ли е било най-важното или малкото страници, които ще остави човек след себе си? Приживе е по-съблазнително първото. Но уроците на смъртта са други…

Четката се мъчи да търси весели тонове за портрета на седналото срещу мен момиченце, но дъждът угасява тяхното звучене и пред очите ми стои, изваян от влага и мълчание, образът на отпътувалия приятел…

2 август

Художникът Васил Бараков ме беше поканил да гостувам в ателието му. Обичам тоя тих, съсредоточен, влюбен в работата си човек и приех с радост неговата покана. Ето ме на втория етаж на неговата скромна вила. Стаята, в която е сложен статива му, е в невъобразим безпорядък — празни кутии, оловни туби с боя, вестници и списания по ъглите, край стените картини и рамки. От прозореца се вижда запуснатия двор на неговия дом — розите с дребни цветове са обхванати от бурен, ябълките са с опасана от гъсениците шума. По-нататък над короните на дърветата се виждат покривите на Драгалевци.

Когато се изкачих по стълбището, художникът рисуваше: правеше копие на една стара своя картина. Беше облечен бедно — с избелял дочен панталон, и така избеляла изглеждаше и картината, която работеше. Помолих го да ми покаже някоя от своите картини. Вдигна рамене. Нямаше. Всичко беше продадено. Сега се мъчеше, като разчертаваше с квадратчета стари ескизи, да направи копия на картини, които обичаше, но зрението вече му изневеряваше. Колоритът на тоя майстор, чиито най-добри платна звучаха със сезановска сила, губеше своето богатство, избледняваше. Художникът правеше тия копия, за да даде полученото от продажбата на своите близки, които нямаха милост към него. Покойната му жена е била учителка. Тя е събирала чудни родопски тъкани, които са накачени сега по стените край стълбището. Покрил ги е прах и молците ги разнищват.

Разгледах картините и ме обзе печал за стария човек, който седеше до статива и ми обясняваше, че всичко, което съм видял, тепърва ще бъде работено — това са само наброски. После слязохме на долния етаж. Там имаше грамади от грамофонни плочи: Бетховен, Моцарт, Брамс, Бах. Попита ме какво искам да чуя. Казах му да пусне плочата, която най-много обича. Той взе фугите и токатите на Бах. Гледах го как съсредоточено слуша тая нечовешка музика. Седеше, подпрял с длан лицето си и очите му тъжно се взираха към чезнещата в мрака Витоша, към чезнещия в мрака живот.

27 октомври

Преди няколко дни пътувахме с моя стар приятел украинския поет Дмитро Билоус из Михайловградски окръг. Исках да му покажа моя роден край, където той никога не беше стъпвал, а го познаваше само по прочетените книги. Петрохан ни посрещна с пъстра есенна премяна. Цяла в злато беше долината на Огоста. Тая година имаше невиждано плодородие. Ябълковите градини край нашия път бяха превити до земята от плод. В Берковица купихме есенни ягоди, които бяха невероятно ароматни. Вечерта в Михайловград се състоя среща на Билоус с творческата интелигенция на града. Той два часа без да си почине дори минута декламира стихове на български поети и преводите им на украински език. Невероятна памет! Един негов приятел се шегуваше преди години в Киев: „Ако, не дай боже, бедствие унищожи българската книжнина, ще можете да я възстановите по това, което е съхранил в паметта си Билоус…“ Питам поета: „Как можеш да задръстваш съзнанието си с толкова много строфи? Не те ли измъчва това, че приличаш на дом, чиито стаи са натрупани с безброй вещи, сред които с мъка можеш да си проправиш път?“ Той се смее: „Аз не се насилвам да запомням стиховете. Просто ги запаметявам докато превеждам…“

Билоус декламира с увлечение. Това го оживява, прави го болезнено съсредоточен, дори малко досаден, защото не иска да пропусне нито едно стихотворение, което знае, а това изморява публиката.

Увлечението по поезията спасява човека и Дмитро Билоус е един от примерите за нейната целебна сила. Миналата година, когато бях в Киев го заварих тежко болен. Шест месеца не беше се показвал сред близки и познати. Дойде при мене в хотела. Уплаши ме жълтопепелявия цвят на лицето му. Седнахме да обядваме. Той ядеше с неохота. Разговорът вървеше трудно. Но когато, по стар навик, той започна да ми декламира своите нови преводи от Вазов (той декламираше високо и всички келнери в ресторанта учудено се обърнаха към нас), видях как лицето му оживява и се избистря, как тънък румянец плъзва по бузите му…

На другия ден след срещата в Михайловград отидохме до Живовци. Есента се мъчеше да закрие с багрите си развалините, но аз усещах мълчаливия вик на мъртвото село през тънкото шумолене на есенните вихрушки. Гробището, където лежат скъпи за мен покойници, чезнеше сред бурени. Някакъв другоселец, който отглеждаше телета в запустялото село, беше пасъл добитъка си в гробището и скромните паметници, останали тук-таме над нечий гроб, лежаха съборени в тревата. Татковият също беше катурнат от някое добиче. Помъчих се да го изправя. Странен народ сме ние — понякога нямаме милост нито към живия, нито към мъртвия…

3 ноември

Вчера купих от руската книжарница съчиненията на Ярослав Ивашкевич. Обичам тоя писател и с удоволствие се заех да разлиствам неговите осем тома. Открих познати стихове, разкази и новели, които вече съм чел с особено удоволствие, има и редица творби, с които тепърва ще общувам. Приятно ми беше да се запозная с есетата на автора. Интересни са неговите тълкувания на полски и чуждестранни автори, но на мен особено ми харесват малките (по страница-две) наблюдения на природата и размишленията на писателя, свързани с тях. Свежи, светли късове от живота. Есетата на Ивашкевич отново ме подтикват да се заема с една дълго отлагана работа: да се заема с подготвянето на книга есета. Имам в папките доста написани неща, които ще редактирам. И нови идеи прехвърлях нощес на ум преди да заспя. Усещам, че дланите вече ме сърбят да седна над белите листа. Есето като литературна форма ме привлича от много години, но все не намирам време да осъществя своите стари намерения. Дано сега ми провърви…

25 ноември

Свиха ме бъбреците и сега лежа в къщи с грейка под кръста. Дните минават мъчително — трудно чета легнал — а нощите ми изглеждат безкрайни, защото болката, като залепнал въглен, който не мога да махна, пъди съня ми. Простудих се миналата седмица в издателството, когато беше спряно парното. Ремонтират мрежата сега, когато падна снегът. А можеше това да се направи през лятото. Но тогава навярно са имали друга работа — заседавали са. Сега се оправдават, че зимата ни е изненадала. Това оправдание започваме да го чуваме все по-често. Обикновено първия сняг парализира пътищата, особено в планинските проходи. Цели райони от страната остават без електричество, без вода. А какво ли би се случило при по-големи изпитания. Ето затова не обичам болестите, защото карат човека да размишлява, а размислите, особено на моя възраст, рядко се съпровождат с усмивка. Питам се защо през изминалите повече от пет десетилетия в моя живот аз никога, ако се изключи времето на детството, нямах време да се отдам изцяло на най-важното в моя живот — литературата. Винаги бях ангажиран с нещо друго — различни служби, които ми изсмукваха силите срещу един горчив къшей хляб. Сега ясно разбирам, че не ми остава много време да остана сам със себе си, разбирам, че трябва да прегриза служебната юзда, която толкова години ми е била господар, но откривам, че съм нерешителен да направя това. Просто дълго впряганият кон (или кранта) е свикнал с хамута си.

Болестите идват да ни подсетят, че утре всичко може да бъде излишно, но ние забравяме това предупреждение, когато сънят ни унесе и болката в кръста позатихне…

14 декември

Много години не бях ходил на лекар, но сега реших да отида. Прегледа ме една лекарка, позната на мама. Ускорен пулс, високо кръвно налягане. Взеха кръв за изследване. Днес ще има резултат. От няколко дена времето е необичайно топло. Духа бурен южен вятър. Кърти клоните на дърветата. От тая буря и от пълнолунието не ме хваща сън. Мисля си за най-различни неща, които ме правят тъжен, защото разбирам, че животът изтича безвъзвратно — час по час, миг по миг — и наближава часът на забравата — студен, безмълвен като светлината на зимната луна зад прозореца.

Спомням си моите близки, отдавна покрити от тревата на живовското гробище (боже, каква самота ги обгръща в това запустяло село!) и изтръпвам: колко много скъпи хора съм изгубил до сега… На задушница мама направи помен за покойниците от нашия род. Всекиму беше омесила малка пита. Сложи ошав, ябълки, баница, вино — всичко, което е нужно на живия и на спомена за отпътувалия. Забучи по една свещ на всяка питка и стаята се озари от тъжното сияние на пламъчетата. Спомних си татко, дядо, невръстната ми сестра Мария, леля Елена, вуйчо Младен… Те стояха край мене, превърнати в светлина и болка… А не бяха ли дошли, за да ми кажат, че си спомнят за мене и вече са се затъжили, защото толкова дълго сме разделени?…

31 декември

Изнизва се и 1981 година. Времето е топло, снегът белее само високо на Витоша. От седмица градът прилича на карнавално средище. По площадите се кладат огньове, където търговците пекат на шишове агнета и млади прасенца, а народът пие вино, похапва от димящите мръвки и гледа хората на пийналите вече или на самодейните състави, които подвикват и припяват, развеселени от също така пийнали гъдулари и гайдари. На площада до църквата „Света Неделя“ високото дърво е окичено с опечени прасенца, свински крака, наденици. От муцуните на закланите божи твари капе кръв по настилката. Някой ме тупва по рамото. Обръщам се и виждам мой приятел с чаша вино в ръката. Подава ми да опитам — виното било хубаво. Гледам то — със зачервено лице и блеснали очи. А елегантната му мека шапка цялата е нашарена от кървави капки. Той е застанал точно под едно окачено на клона прасенце…

Весели часове, които те карат да бъдеш тъжен. Може би защото животът с най-хубавите си години вече изтича. Или пък нещо друго…

Тая вечер мама си сложи мустаци и брада, облече наопаки кожуха си, обу панталони и отиде да отнесе книжки на съседските деца. Това ги развесели много. Дълго не можаха да я познаят. Милата мама… Така правеше тя и някога, когато беше млада и аз съм изпитвал особен трепет, когато посягаше да ми подаде подарък от чувала си или когато я гледах да подскача пред сватбарите в облекло на циганка катунарка или на мустакат калайджия, сложил на рамото си осажден, засиял с калая котел.

Такива бяха простите веселби в моето изчезнало от света родно Живовци…

1982 г.

31 март

Нощес не мигнах от пролетния вятър. Витоша ехтеше, сякаш цялата беше продълбана от пещери. Дърветата се прегъваха доземи, а комините, които гледах през прозореца, ми се струваше, че всеки миг може да се сринат с трясък върху покрива.

Цяла сутрин бях с мама при лекар. Оплаква се от задух — едва изкачва стълбището. Гърдите й свистят. Кръвното налягане е високо. Лекарят казва, че трябва да остане в болницата. Отиваме в сърдечното отделение. Студен коридор, където умислени хора търпеливо чакат. Мама се тревожи: ако остане тук кой ще изреже лозите и розите в Берковица? Вече минава времето и за посаждането на лука… „Котето ще се мъчи за мене. Свикнало е да спи на леглото ми“ — реди мама и трие сълзите си. Тя се плаши от болниците. Има лоши спомени още от боледуването на баща ми.

Оказа се, че няма нужда от болнично лечение. Дадоха й рецепта с разни лекарства. Мама се развесели. Вървим към трамвая и тя казва: „Нека да поспадне кръвното и ще тръгваме за Берковица. Дрянът пред вратата дано не е прецъфтял — да му се порадвам…“

14 април

Всяка сутрин на разсъмване котката мяучеше — тихо, гальовно — и мама ставаше да я нахрани. Нашата любимка, с която така бяхме свикнали, се галеше в краката на мама, вземаше от ръката й подаденото късче месо (тя беше разгалена и обичаше да я хранят така), после затичваше по коридора, набираше с подскоците си червената постилка и дълго играеше с някое топче за пинг-понг, като го удряше от врата във врата. Тая сутрин се събудихме в необичайна тишина. Мама потърси котката, но не я намери нито в моята стая, нито в кабинета ми, отрупан с картини, нито по балконите, където нашата галеница обичаше да се разхожда. Червената пътека в коридора лежеше гладко изпъната. Млякото в чинийката белееше непокътнато. Котката беше изчезнала. Навярно се е подхлъзнала, когато е скачала от балкона на прозореца на моята стая и е паднала в тревата между блоковете. Тръгнах да я търся. Бях толкова привързан към нея, че почувствах остра болка — сякаш от къщи беше изчезнал член на нашето семейство. Обиколих блока, надникнах в мазетата и на тавана, пак се завъртях из градинките около блока и когато със свито сърце се готвех да поема към къщи, видях една пепелявосива с ивици на тигърче душица да се приближава към мене. „Нашата Житанка!“ — трепна сърцето ми, но когато котето се гушна в ръцете ми и го прегърнах, усетих, че е леко като перце и не видях на челцето му златистата коронка, която увенчаваше нашата Житанка.

Мама плаче в кухнята. Тя беше свикнала с това мило същество, което беше необичайно нежно и гальовно с нея и раздялата с Житанка дълбоко я разстройва. Вървя из празната къща — боже мой, това ли нежно и палаво същество е давало душа на нашия дом? — и усещам, че сълзите текат по бузите ми, че ме разтърсва неудържим плач.

29 април

От вчера вали сняг. Покривите са побелели, клоните на цъфналите дървета са отрупани със снежни кичури. Хората вървят по улиците, вдигнали яките на своите зимни палта. Зимата беше дълга, студена, мразовита. И пролетта се изнизва, без да ни зарадва с ласката на слънцето. Тоя винаги чакан с трепет от мен сезон сега се усеща само в едва доловимото ухание на цъфналите ябълки, череши и круши в дворовете отвъд трамвайната линия, но тоя аромат на пролетта е примесен с дъх на сняг, на ниски облаци и човек усеща в него повече тревога, отколкото радост.

1 май

Снощи срещнах при галерията на улица „Шипка“ момичето, което преди месец идва при мен да вземе интервю за вестник „Пулс“. Поговорихме и тръгнахме да се разходим по дъждовните софийски улици. Капките барабаняха по моя чадър, който ни прихлупваше и момичето вървеше съвсем близо до мен, опряно до лакътя ми, за да се скрие от дъжда, който ни пронизваше с хладина. Градът тулеше къщите си зад сенките на дърветата, редките минувачи бързаха да се приберат у дома, и ние с пригушеното до мен момиче вървяхме по мокрия асфалт, който люлееше в локвите си нашите отражения.

Това момиче, което и друг път е идвало при мен и сме водили много приятелски разговори за поети, които се оказваше, че и двамата обичаме, вървеше с мокри коси, които засияваха под уличните лампи като диамантена диадема и неговото по детински нежно, продълговато лице с големи бледосини очи, странно ми напомняше за лицето на едно още незабравено, дълбоко и безнадеждно обичано от мен момиче някога, когато учех в първите класове на Фердинандската реална гимназия. Момичето ме отбягваше и аз след училище вървях подир него, засрамен от себе си и развълнуван, и до разсъмване не затварях очи — унизен и просветлен от една мъчителна обич. Всичко мина… Забравях и пак се връщах към тоя спомен.

И ето сега безвъзвратно изчезналото време ми връщаше тръпното усещане за онова първо увлечение. Момичето се оставяше да го галя, мократа му коса докосваше бузите ми и когато ме погледнеше усещах сияеща радост в неговите големи, пълни с музиката на дъжда бледосини очи. Такъв миг на разнеженост и доверчивост може да бъде унижен от желанието за плътска близост, но тогава щеше да изчезне цялата магия на дъждовната вечер и онова чудо, което обгръщаше душата ми щеше да приеме съвсем прозаичните образи на голи мокри дървета, на локви с кални отражения, на боклукчийски кофи, от които се подават опашките на гладни, светкащи с очите си котки…

И така — вървях като смутен юноша под нощния дъжд, пригушил в шепата си дребната хладна длан на момичето и някаква необикновена радост изпълваше цялото ми същество. После дойде трамвая. Наместих се на седалката между мокри чадъри и усетих, че в съзнанието ми се мерва стих:

„И тихият обой на коса,

който всички цветове в душата ми пред бога на нощта отвори

дали ще се повтори?“

Неспокоен съм. Ще седна да пиша.

15 май

Преди седмица в София беше открита голяма живописна изложба на румънския художник Корнелиу Баба. Присъствах на тържеството и имах удоволствието да се запозная и поговоря с майстора, който ми надписа албум с негови репродукции. Корнелиу Баба стоеше сред своите картини висок, белокос, леко приведен и тържествен — като бог, който се е изправил през седмия ден да си поеме дъх и да обгледа сътворения от него свят. Това беше бледолик човек с отпусната, по женски нежна кожа на лицето, с паднала от двете страни на челото му тънка бяла коса, равно подрязана на тила. Много хора се бяха струпали край него да изразят радостта си от срещата с блестящата му живопис.

Има нещо класически овладяно и отмерено в картините на румънския художник. Великолепни композиции, портрети и пейзажи, които те карат да притаиш дъх от удоволствие. Дълбоки, звучни гами. Какви лица, изопнати от размисъл или озарени от вътрешна светлина! Какви ръце — страдащи и ликуващи. Особено ме покори неговият цикъл „Лудият крал“, рисуван през последните няколко години. Отдавна не съм виждал толкова могъщи творби. Дълбоко и трепетно звучи темата за властта, за опустошената душа.

Почти всеки ден ходя в залата с картините на Баба. Заставам до „Лудият крал“ и ми се струва, че във вика на неговите сепнати очи чувам стона на нашето време.

Миналата вечер написах два сонета „Картонената корона“, вдъхновени от трагическия цикъл на Баба.

23 май

Вчера се върнах от Прага, където беше проведена вечер, посветена на моята поезия. На обгърнатия от цъфнали кестени и люляци хълм Храдчани, в старинната зала „Лира Пратенсис“ се бяха събрали почитатели на поетическото слово, за да чуят творбите на един малко познат за тях поет. Композицията на стиховете, включени в програмата, беше направена с много вкус от преводачката Злата Куфнерова. Когато присъстващите заемаха местата си (тук на рециталите идват празнично облечени, както се отива на опера или театър) и лампата над подиума освети един празен стол, до него застана висок мъж с продълговато съсредоточено лице и зачете бавно, понякога с шепот моите строфи. Аз не разбирах добре чешкия език, но долавях смисъла на отделни стихове и тяхната мелодия, която не се изграждаше от контрасти, а от сродни по звучене тоналности, които ми напомняха картини на Бонар. Актьорът, който четеше така интимно и задушевно, сякаш разговаряше в тесен приятелски кръг с близки на сърцето му хора, беше един от големите чешки актьори, любимец на публиката и като рецитатор, и като изпълнител на Хамлет от Шекспировата пиеса. Радован Луковски (така се казваше моят нов приятел) чете почти час и половина със съпровод на китара моите стихове, посрещнати, за моя радост, много радушно от публиката. Идваха да ме поздравят, да споделят вълнението си от това, което са слушали, а най-много ме поласкаха думите на Радован Луковски, че е открил за себе си един поет, който му допада и го вълнува с образността, колоритността и драматизма си. После вечеряхме в една старинна кръчма (Прага е богата с такива изключително приятни заведения), разговаряхме до късно за поезия, за пътешествия, за нови срещи.

Това беше една от най-щастливите ми вечери.

Върнах се — и у дома ме чакаше болката. Заварих мама разплакана. Изчезналият преди месец Житан беше се появил. Една наша съседка видяла моя любимец да лежи на тротоара, пребит от дечурлига. Мама го взела (Житан бил толкова измършавял, че не можел да се държи на краката си), постлала му в кухнята да легне, дала му млекце, но той дори не близнал лъжичката. По едно време се надигнал, отишъл в хола, погледнал наредените край стената картини, зад които обичаше да се провира и да ги събаря, влязъл в стаята ми (там спеше нощем, сгушен до краката ми), излязъл в коридора и издъхнал с едва доловим стон.

Мама плачеше, а аз, също облян в сълзи, излязох на улицата, за да извадя от кофата за боклук захвърленото мъртво телце. Един художник, мой приятел, донесе кирка и лопата, за да погребем Житан. Изкопчиите, които полагаха нов водопроводен канал в квартала, ни се надсмиваха: тия хора са нещо мръднали — тръгнали да погребват котка… Избрах място в парка под един люляков храст и приятелят ми замахна с кирката. Аз увих в бяла кърпа милото приплеснато от смъртта телце, погалих златистата гърбинка, по която вечер играеха отблясъци от лампата, когато Житан гонеше едно топче на пинг-понг, исках да видя за последен път зелените очи, които ме бяха гледали с толкова обич, но те бяха скрити завинаги под втвърдените от смъртта клепачи.

Разтърсваше ме плач. Кирката къртеше буците. Художникът също плачеше. Мислил ли съм, когато пишех книгата за Самотния мореплавател, че и аз ще погребвам, както той своя Одисей, едно до болка скъпо, непрежалимо същество.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.